Familjerna Nordenström och Nordin

Magister Olof Nordenström föddes 1738-04-24 i Sundsjö socken, Jämtland. Han var son till kronolänsman Nils Nordenström och Anna Månsdotter Nordin. Efter studier i Frösö skola och Härnösands gymnasium blev han student i Uppsala, uppehöll sig där och på konditioner, särskilt ett par år i Bygdeå hos morbrodern fältprosten Carl Magnus Nordin (1712-1773), där han handledde dennes bägge söner, den blivande landshövdingen i Falun Johan Magnus af Nordin (1746-1823) och blivande biskopen i Härnösand, Carl Gustaf Nordin (1749-1812). Olof promoverades till filosofie magister i Uppsala 1767 och prästvigdes där 1770-06-25 till huspredikant hos generalguvernören greve Fredrik Carl Sinclair (1723-1776). Olof avlade pastorsexamen 1773-12-03 och blev vice pastor vid Stora barnhuset i Stockholm med åtföljande skolinspektion och själavård över fangarna i Smedjegården. Efter avlagd provpredikan utnämndes Olof till tjänstgörande hovpredikant hos hertig Carl 1777-01-17; tillika kateket i Stockholm för staden mellan broarna, Kungsholmen och Norrmalm.
Olof utnämndes till kyrkoherde i Offerdal 1777-12-20 och tillträdde som vice kontraktsprost 1760 och ordinarie kontraktsprost i Jämtlands norra kontrakt 1785-12-08. Olof var opponent vid prästmötet i Härnösand 1784 och vice praesus vid prästmötet i Härnösand vid 1791 års prästmöte.
Ehuru svag till hälsan var han en god lärare och ordningsman, en gästfri och redlig medmänniska. Blev i juni 1818 jubelmagister. Efter att de 9 sista åren ej kunnat göra tjänst avled han 1819-04-03, nära 81 år gammal. Brodern Magnus Nordenström (1722-1790) var kyrkoherde i Revsund, Jämtland.

Man kan förstå att familjerna Nordin och Nordenström stod varandra väldigt nära av ovanstående. Olofs moder Anna Månsdotter Nordin (1703-?) var nämligen dotter till länsmannen i Ragunda Måns Carlsson Bröms Nordin (1662-1745) och anfader till den blivande biskopen i Härnösand och landshövdingen i Falun.

Jag har all anledning att tro att familjerna Nordenström och Nordin fortsättningsvis i senare generationer kommer att ha gemensamma intressen. En son till landshövdingen i Falun, Karl Johan af Nordin (1783-1850), friherre och politiker. Han är också president i Bergskollegium fram till 1839. Ni förstår sammanhanget när ni läser om Nordenströmarna i Åtvidaberg som jag återger här nedan. Det är nedtecknat efter en ättling till kyrkoherden Olof Nordenström i Offerdal.

Några data om Åtvidaberg och Nordenströmarna därstädes.

 Åtvidaberg har likasom Falun haft en på kopparen grundad storhetstid. I trakten kring Åtvidaberg finnes ett flertal koppargruvor, alla nu nedlagda men en gång rikt givande, särskilt Bersbo gruva en mil från Åtvidaberg. Malmen från dessa gruvor fördes till kopparverket i Åtvidaberg där kopparen utvanns ur malmen på samma sätt som i Falun. Något kopparverk finns inte mer men ännu så sent som på 1890-talet var det igång, för jag kan minnas hur röken från rostugnarna stack i näsan och förödde all växtlighet i omgivningen liksom i Falun.

”Antagligen har redan före år 1100 koppar uppdagats i Åtvids berg och föranlett gruvdrift'”, skriver min farbror Carl Nordenström ur vilkens utomordentliga Åtvids-krönika av honom kallad "Ätvidiana" det mesta av dessa mina anteckningar är hämtat. Det var även på 1100-talet, som enligt samme författare den kyrka uppfördes, som ända till år 1884 varit Åtvids gudstjänstlokal. Den fick sedan stå som en delvis konstgjord ruin men har för endast några år sedan återställts i sitt ursprungliga skick och är nu i bruk för gudstjänst. Kring denna gamla kyrka ligger den gamla kyrkogården, där föräldrarna, farfar, farbror Carl m fl. av släkten ligger begravna. Alldeles i närheten av kyrkogården reser sig den vackra klockstapeln, vars klämtslag vid helgmålsringningen nyligen hörts i radio.

Jag återgår till de historiska notiserna. Digerdöden medförde ett avbrott i gruvdriften som ej blev återupptaget förrän efter år 1413, då Erik av Pommern gav Åtvids bergslag samma privilegier som Kopparberget vid Falan. Nya privilegier utfärdades av Karl Knutsson, Sturarna och Gustaf Vasa, men trots denna uppmuntran rönte gruvarbetet ingen framgång och upphörde sn småningom.

Det berättas, att biskop Hans Brask, han med lappen, som förvärvat sig del i gruvorna, vid sin flykt ur landet år 1527 igenfyllt Bersbo gruva och där nedkastat sin dyrbara signetring, varvid han yttrat: "Då denne ring kan återfinnas, då först blir gruvan lönande”. Ingen ville då tro på biskopens spådom, men efter 240 år fann man att Braskens förutsägelse gick i fullbordan. På 1760-talet upptogs nämligen driften i Bersbo gruva av ett bolag, ringen blev funnen (den är nu förvarad i Statens historiska museum) och en glansperiod i Åtvids kopparverks historia, som varade under mer än ett århundrade, inleddes intimt förknippad med namnet Adelsvärd. I sagda bolag var nämligen krigsrådet och friherren Johan Adelswärd stor delägare och blev snart ensam ägare till hela bolaget. Genom en sällsynt driftighet samlade han en domän av 60 hela hemman, satte gruvdriften i gång och ökade kopparproduktionen till 100 ton årligen, en förut okänd siffra. Av dessa domäner upprättade han det fideikommiss, som under namnet Baroniet Adelswärd blev det största i Östergötland och alltjämt äger bestånd. Till residens valde han den gamla säterigården Näs, som han gav namnet Adelsnäs, en förhållandevis enkel herrgård, där nådig baron och hans efterföljare regerade över sitt rike, som efter hand utsträckte sig över tolv socknar.

Carl XIV Johan lär en gång, då han på l840-talet gästade dåvarande baronen, ha oroats över att "finna en så mäktig småkonung i sitt eget rike". Det gamla residenset är längesedan borta och ersattes under nuvarande baronens far, Theodor Adelswärd med ett efter ritningar av morbror Gustaf Clason uppfört slott, liksom det gamla residenset beläget vid Bysjön och omgivet av den vackra och vidsträckta Adelsnäs parken. 
Johan Adelswärd dog 1785 och efterträddes av sin son Eric Göran, som regerade till 
sin död 1810, då hans äldste son Jan Carl, som jag något måste dröja vid tillträdde. Det var under hans regering min farfar blev anställd såsom ombudsman för baroniet Adelswärd och Nordenströmarna gör sin entré i Åtvid.
Baronen Jan Carl karakteriseras av farbror Carl som en lika originell som sympatisk individ. I sin ungdom vistades han på l790-talet i revolutionens Paris, där den tidens idéer om jämlikhet och frihet i det sociala livet väckte hans sympatier. På riksdagen 1800 tillhörde han oppositionspartiet och avsade sig som en protest adelskapet till förfäran för hans fader som emellertid genom sitt politiska inflytande lyckades få avsägelsen justerad bort ur protokollet.

Under hans tid byggdes å en hög strandklippa vid Bysjön ett citadell, varifrån kanonsalut dundrade vid alla högtidliga tillfällen; i Adelsnäsparken anlades lusthus, orangerier, eremitage, fontäner och svandammar. En jättestor ek blev en attrapp och dolde i sitt inre ett smånätt kabinett lämpat för hemliga kärleksmöten. Vid Bysjöns ena ände byggdes ett tempel i grekisk stil med plafondmålningar av Per Hörberg. Själv fiolspelare var han skapare av den 27 man starka musikkår, som ända fram till 1880-talet "förljuvade tillvaron och stärkte livsglädjen i Åtvid". Han förblev länge ungkarl och hade många älskarinnor. Med en av dem, en liten vacker "spolflicka" på baroniets linneväveri, Maria Sleman, dotter till en grenadier, fick han en son och med henne gifte han sig år 1818. Mellan dem i brudstolen stod 5-årige sonen Seth, den blivande fideikommissarien. Äktenskapet blev lyckligt. Det var Jan Carl, som med maka, sonen Seth och en nyfödd liten dotter år 1821 reste till Paris i en väldig resvagn, dragen av 6 hästar och med en ansenlig tross för proviant, bagage och betjäning. Färden lär först ha ställts söderut till Öresund men det stormande havet kom sällskapet att vända och taga landvägen bl. a via Falun och finska viken samt över Petersburg, Berlin, Strassburg till Paris. Först den 19 juli 1823 återkom man till Adelsnäs efter mer än 2 års bortovaro. En andra dotter hade fötts under vägen i Nancy och några dagar efter hemkomsten nedkom friherrinnan med en 3:e.

Det var som redan nämnts baronen Jan Carl som år 1834 kallade min farfar till ombudsman för baroniet. Farfar, född 1804, hade tagit juridisk examen 1825, blev vice häradshövding 1831 och gifte sig i slutet av 1834 med Gustafva Norin, dotter till häradshövdingen i Norra Hälsinglands domsaga, lagmannen Paul Gustaf Norin, hos vilken farfar suttit ting. Farfar fick sin bostad i den avlånga vitrappade envåningsbyggnad (Palais de justice), som skymtar bland lövverket på faster Ingrids tavla. I Åtvid fick farfar ej behålla sitt dopnamn Erik Salomon utan kallades Pater först av sina söner, som han mycket tidigt informerade i de klassiska språken, och sedan efter dem av alla sina bekanta i Ätvid.

I farfars äktenskap med Gustava Norin föddes pappa Gustaf 18/9 1835, min farbror Henning d. 24/5 1837 och ännu en son Nils Magnus, som dog en månad efter moderns bortgång redan 1839. Härom antecknar fader lagmannen i den Norinska familjebibeln: "1839 den 14 maj kl. 10 e.m. efter fem månaders lidanden uti aldrig lämnad sjuksäng, av förmodligen lungsot, lycktade stilla och fridsamt, som i lifvet, min älskade dotter Anna Gustafva uti dödens sömn sin gudfruktiga och ordentliga lefnad i en ålder av endast 29 år 2 mån. 27 dagar" - "Sin liksvepning hade hon ordnad och gömd färdig sedan år 1835".

Pappa var ju inte 4 år fyllda då hans mor dog och kunde knappast ha något minne av henne.

År 1849 gifte farfar om sig med sin svägerska Gustavas syster Pauline och det blev hon som blev mamma för såväl systerns barn som sina egna: Erik, f 1850 + 1938 kapten vid Göta Artilleriregemente, pappa till bl. a sjömannen och vagabonden Per. Anna, f. 1854 + 1938, i sitt äktenskap med läkaren Frithiof Friman mamma till Gustaf och Elsa Friman, samt Carl f 1857 + 1938, häradshövding och krönikeförfattqre i sitt äktenskap med Ingrid Steffenburg pappa till Liv., Bergliot, Stig, BrajaI, Boel, Ulf och Tord. 

Om mamma Pauline skriver hennes broder Lars i ett brev 1846: ”Pauline har icke fått den gåvan att hålla något inombords.”

(En tredje syster Norin, Clara, blev gift med hovrättsrådet Oscar Montelius. Denna pappas moster levde så länge, att jag minnes henne. Hon bodde S:t Paulsg. Il på Söder tillsammans med sina 2 döttrar Anna och Clara, den senare min gudmor.)

Om farfar Pater har farbror Carl i sina Åtvidianer skrivit ett särskilt kapitel, som jag hoppas i avskrift kunna bifoga. dessa anteckningar.

Pater gav själv sina barn nödig undervisning för deras inträde i högre lärdomsskolan i Linköping. Pappa intogs där vårterminen 1846 och blev den 20 maj 1854 student i Uppsala (studentexamen avlades på den tiden i Uppsala). Efter slutade universitetsstudier avlade han den 11 dec. 1860 bergsexamen, en examen för inträde i bergsstaten och omfattade ämnena fysik, mekanik, kemi, mineralogi, geologi och matematik. Efter denna examen av teoretisk natur och ansedd svår genomgick pappa Falu Bergsskola 1861-62, som, ehuru vid denna tid högskola med professorer som lärare, var avsedd att giva en mera praktisk utbildning. Det var under dessa år som pappa träffade mamma, då i de första tonåren. Jämte föräldrar och syskon bodde hon på det av min morfar sedan år 1854 ägda Rottneby. Efter Clasons flyttning från Rottneby till Stockholm år 1868 återsåg de varandra där, förlovade sig 1869 och gifte sig år 1870.

Efter slutade studier i Falun återvände pappa till Åtvidaberg såsom biträdande ingenjör vid Åtvidabergs koppargruvor, som sålunda blev pappas första praktiska verksamhet och där han hade lyckan få till chef en i sitt fack synnerligen framstående man geschwornern C Bratt.

Under sin ingenjörstid i Åtvid gjorde pappa åtskilliga studieresor bl. a till världsexpositionen i Paris 1867. Över den resan avgav han en utförlig reseberättelse, som utgjorde hans förnämsta specimen vid sökandet av den professur i gruvvetenskap vid Teknologiska Institutet i Stockholm (sedermera ombildat till Tekniska Högskolan), som han erhöll år 1869. Den 34-årige professorn lämnade då sin befattning i Åtvid, flyttade till Stockholm och gifte sig i april 1870 med 22-aringen Peggy Clason.

Under den tid som pappa var anställd vid gruvorna nådde produktionen av koppar med inemot 1000 ton årligen. Fideikommisset innehades av baron Seth A. som efter fadern Jan Carls död år 1852 blivit hans efterträdare.

Om baron Seth är att förtälja, att han efter ett kort äktenskap med en kusin och grevinna Stackelberg, som slutade med skilsmässa, följde sin fars exempel och gifte sig med en fattig flicka Eva Broström, som emellertid, då baronen förälskade sig i henne, var gift med en esskornetist i musikkåren och därför måste först skiljas från sin man. Denne övertalades av baronen att mot gyllene valuta "egenvilligt övergiva" sin Eva och genom två skilsmässor banades således vägen för ett nytt och mycket lyckligt äktenskap mellan Seth och Eva. De 2 söner, de fick, dogo späda, så att vid Seths frånfälle (1868) övergick fideikommisset till hans kusin Teodor Adelswärd. Efter Teodors död ärvdes fideikommisset av hans son Axel, som avled 1900 och efterträddes av sin äldste son Theodor, som lade grunden till det moderna Åtvidaberg med sina många industrier, och byggde sitt länge planerade slott i Adelsnäs park, där nu efter Th:s död år 1931 hans son Eric i hans lyckliga äktenskap med Louise Douglas residerar. Louise Adelswärd lever ännu 80-årig på sitt änkesäte Slefringe inte långt från Åtvidaberg. Hon är den enda överlevande bekanta från vår tid.

Från denna utflykt till Adelswärdar åter tillbaka till oss Nordenströmar.

Sedan bror Erik kommit till världen 1872 synes mamma och han nästan varje sommar ha varit på besök hos farfar någon tid. Pappa, nästan ständigt på resor inom- och utomlands, hann icke med annat än korta visiter i föräldrahemmet. Ur ett brev dat. 28/9-74 från farfar till pappa, som då var i Liège, citerar jag som ett ex. på hur mycket går igen åtminstone i småbarnsvärlden. "Eje hörs allestädes fjärran och när, med sin höga röst. Nu springer han från den tröga Selma (barnflicka, syster till Adda) under lindarna ut åt vägen där Ellen (min moster f. 52) och Anna (min faster f. 54) kliva på staketet, roande sig att hålla kropparne i jemnvikt på höjden. Men nu lider denna fria glädje till slut, emedan Peggy bestämt sig att resa nästa Torsdag d. l okt. kl. ½ 7 på morgonen. Nu regerar Eje på bron, återkommen från gatan med stor gråt, jag vet ej hur Anna och Ellen farit med stackarn, dock är allt bra igen. Eje proberar ånyo sin lycka vid grinden. Flickorna sitta lugna på gatans sidostaket och låta grårocken leva sitt liv så gott han kan.

Vi ha nu sent spist vår middag, Eje som vanligt i kompis med farmor i dess kabinett, vi andre vid salsbordets små sidor. Guten är i dag (en verklig sommardag med +17 i skuggan) vid bont humör, har tagit lektion i geografien, skiljer hav och land, samt hälsar dig med repetition av ditt, Peggys m fl. namn, utom Asien, Afrika - med Amerika går han ej bra ut, hellre lägger han sig på förmakssoffan med kissekuddar, fast han ovig och stinn av middag ramlar ned på golvet, huvud först och fötterna sist."

År 1875 dog mamma Pauline och år 1882 följde henne Pater i graven på Ätvids gamla kyrkogård. Under farfars sista änklingsår förestod fröken Hilda Schedin hans hus. Efter farfars död fick hon sin bostad i Kråksången, en av de två gårdar, belägna på var sin sida om krönet av den långa backe, som från järnvägsstationen och det centrala Åtvidaberg förde upp till den nya kyrkan, byggd 1884. De båda gårdarna var helt lika, nästan kvadratiska i två våningar och kallades därför brännvinsschatullen. I den gamla Kråksången bodde vi varje sommar under 90-talet inlogerade hos Tant Hilda. På nedre botten var två rum, där tant Hilda logerade, och kök där Emma hennes "piga" härskade. På övre botten 3 rum, som vi disponerade och på vinden ett rum, där farbror Erik, när han var hemma, logerade och vars väggar han skönt bemålat med tänkespråk ur Havamal. Pappa lät bygga till en väldig glasveranda på gaveln mot den gammaldags vackra trädgården ett all t i allo rum för oss och våra gäster. Tant Hilda var en lika sällsynt ful som sällsynt snäll tant. Av henne inhämtade jag de första grunderna i kortspelets ädla konst. Hon lärde mig alla då kända tvåmansspel.

År 1900 då pappa blev pensionerad byggde han en bit in på Kråksångens tomt efter ritningar av morbror Gustaf den vackra villa, som nu på sistone blivit församlingshem. Det gamla sommarhemmet revs, tant Hilda flyttade med föräldrarna, som lämnas i Stockholm, in i den nya Kråksången och jag blev kvar i föräldrarnas Stockholmsvåning och övertogs jämte våningen som inackordering av makarna Harald och Elisabet Funch, f. Nisser, äldsta syster till Margit Ramström, f. Nisser, på Lilla Främsbacka.

Pappa fick ej länge njuta sitt otium i sin födelsebygd. Samma år 1902 jag tog studenten i Stockholm på våren avled han den 6 sept. och blev begravd på Åtvids gamla kyrkogård. Något år efter hans bortgång restes av svenska bergsmän, de flesta hans gamla elever, på graven den vackra höga stenen med hans bild i relief på en i stenen infälld platta. Efter tant Hildas död 1903 bodde mamma tillsamman med mig i Uppsala under terminerna men Kråksången förblev vårt hem under jular och somrar till dess mamma år 1915 definitivt flyttade åter till Stockholm. Villan hyrdes först ut och såldes sedan till Baroniet, som nu i sin tur sålt den till Ätvids församling som församlingshem. År 1918 den 22 aug gick mamma bort. Hennes urna blev av Erik och mig gravsatt i pappas grav och en plakett med hennes namn infälld i stenen.

Under sin professorstid var pappa större delen av sommaren. i Falun med bergseleverna för praktiska övningar i gruvmätning i Fa1u-gruvan. Först till Olle-dagen brukade han komma till Ätvid och unna sig ett par veckors relativ vila. Han samlade då alltid "urinnevånarna" d v s hans kvarlevande manliga och kvinnliga vänner från ungdomsåren t i11 någon fest.

Under sina många Ätvidsår vann mamma en stor skara tillgivna henne varmt beundrande vänner. På sin 70 års dag fick hon från de Ätvids-vänner, som då fanns kvar, mottaga ett album med en samling vackra Åtvidsbi1der och fotografier av vännernas hem, bundna i ett vackert band. Albumet finns hos mig och är för mig ett kärt minne av de hem, där jag som barn ofta sprungit ut och in och den trakt där ”barn jag lekt” och mina fäder sova under kyrkohällen.